Bit idejo marginalizirane skupine vpliva tudi na duševno zdravje, se smo izpostavljeni diskriminaciji, ne samo v osebnih odnosih, tam več tudi na sistemske ravni.
LGBT, Kuija plus mladi so bolj izpostavljeni tveganjem na področju duševnega zdravja, vplivu nenakosti, predsodkov, diskriminacije, tradicionalnih idej o spolu in spolni osmerjanosti ter spolnih identitet na duševno zdravje posameznikov ter LGBT, Kuija plus skupnosti v prispelku, ki sem ga pripravila njika Škov.
Sobota, Lujčane, Lujčak, Radgona, Batradkensport.
Pozdravljena Štaeska!
Agora divani. Vsak dan od 13. do 15.
V današnji oddaji je gostim Mateja Behina, mladinskega delavca zaposlenega v društvu Indijanes, ki deluje v kviru kulturnega centra Pekarna v Mariboru.
Matej tam izvaja z preventivne delavnice na temu duševnega zdravja, kot zunajnji sodelavec pa sodeluješ tudi z mladinskim kulturnim centrom Maribor.
Tam, pred sem na programu Maribor skozi Rožnata včala, delaš z LGBT, Kuija plus mladimi.
Matej predem pričneva osrednjo temu najenega pogovora, ki je duševno zdravje mladih, LGBT, Kuija plus oseb pa razluživa kratico.
Torej, LGBT, Kuija plus, kdo so osebe, ki so delati skupnosti, kratico se sliši kar kompleksno.
Gre to rej za lezbijke, geje, biseksualne osebe, transpolne osebe, kvir, oziroma kvirovske osebe, interspolne osebe in aseksualne osebe.
Je po svoje pravzaprav bolj priprosto, kot se sliši, in po druge strane pa bi lahko rekli, da gre za nekaj še bolj kompleksnega, kot se sliši.
Predvsem na tem našem prostoru, ker mogoče ni to ljudje je še toliko poznano, torej veliko ljudi še mogoče ne poznat jih osnov.
Verjetno ta L in G bi še znali poemenovati, pri B se navadno zalomi in potem gre to ta prepoznalnost kar doljno pri širši populaciji, da se tako izrazim.
Seveda pa tudi znotraj samih skupnosti bo vedno prihajalo do nekih razhajan, oziroma različnih vnen, oziroma, da se bolj je izrazim različnih videni in izkušen.
Kaj recimo pomeni nekomo Q, kaj nekomo pomeni I, kaj nekomo pomeni A.
In zato potem tudi ta plus, ki ga tudi mi zelo radi poodarjamo, ki predstavlja to inkluzivnost.
Ta nekako kravni simbol, ki označuje, da gre za skupnostki odprta vsem, ki torej ne sodijo v neke heteronormativne okvir.
Seveda, je pomeno in tudi izvidika tega, da veliko ljudi, ki pravzaprav sodijo v te okvirje, če bi jih mogoče nekdo jim ponudil ta izraz in jih prašo, kaj to pomeni, pa verjetno ne bi vedeli.
Čeprav je to nekakar pravzaprav stoji za definicijo vsega, oziroma, postavlja neke okvire, znotra katerega se gibanja seveda potem razvijajo.
Heteronormativna cistnormativna preprosto pomeni, da gre za ljudi, ki jih privlačijo osebe na sprotnega spola.
Cistnormativna pa seveda, da gre za ljudi, ki se istovetijo s tistim spolom, ki im je bil pripisan obrojstvo.
Torej, ve na sprotju s transpolnostjo, ki je se pa oseba s tem spolom, ki je obrojstvo bil pripisan ne istoveti.
Torej, pravzaprav, spet gre za neko navidevzno kompleksnost, ampak pravzaprav zelo preprosta definicija.
Tako, področje spola je kot nagovorjeno zelo zanimivo, kompleksno, pestro in vedno znova me zanima,
kaj pravzaprav spol je, oziroma, kako ga razumejo in kako na to vprašanje odgovorijo moje goste.
Matej, kaj bi povedal ti?
Jaz mislim, da je spol nekaj, kar je vedno bolj intimna izkušnja.
Če je še mogoče 50, 60 ali pa celo 20, 30 let nazaj, bila definicija spola bolj pogojena z temi heteronormativnimi cisnormativnimi okvirji,
mislim, da se dogajajo splošni družbeni procesi, ki omogočajo, da se več ljudi, da več ljudi pravzaprav sami pišajo svojo zgodbo o tem, kaj je spol, kaj je njihova identiteta.
Ne samo, da so ali ženska ali moški, mogoče ima nekdo več spolnih identiteti, torej, gre za neko spolno fluidnost.
A zbira rekam, šisto na kratko, da je spol nekaj intimna, osebna zgodba.
In tukaj se zelo dobro lahko loti v osrednje temena in nekaj pogovora,
kar je spol intimna in osebna zgodba je lastno doživljanje samega sebe in zato lahko tudi močno povezan s temo duševnega zdravja.
Seveda, res je. Ne samo zaradi tega, kar neke spolne identitete, ki so manj družbeno priznane, ki so marginalizirane,
seveda posamezniki, posameznice, ki so odijo v te kategorije, se pogosto soočajo s težavami na področju duševnega zdravja,
zaradi te izključenosti, zaradi tega nerezumevanja, zaradi te nesvobode, da pišajo to svojo osebno intimno zgodbo, o katere sva pred nekaj trenutki spregovorila.
Po drugi strani pa seveda vemo, že v neki tradicionalni binarni zgodbi, torej, moško-ženski zgodbi,
vemo, da obstajajo neke razlike, neke težave na področju duševnega zdravja ali pa specifika duševnega zdravja, ki je recimo bolj značiljna za moške, bolj značiljna za ženske,
torej, tudi po tej plati se vedno vse nekako prepleto spolem, z neko identiteto, z nekim doživljenjem, notranjem samega sebe,
kar je pravzaprav zelo smiselno, kar to je nepreklicno povezano s počutem in duševnim zdravjem.
Glede na tvoje izkušnje, Matej, kaj bi ispostavil s tiste točke, ki jih, če se najprej vse eno osredotočiva na to posem razširjeno binarno pojemovanje moških in žensk
in pa prevalenco, ki si jo nagovoril sam na področju duševnega zdravja, kaj bi rekel, ščim so povezane razlike med na tej prvi točke binarnima spoloma.
Na kar cilja je se veda neanakost in spolne vloge, ki so nam pripisane?
Ja, pravzaprav bi se verjetno lahko odprila kar predvse gluboke debate, oziroma vse pogosto odpirajo gluboke debate,
kaj je recimo zdaj prirojeno, kaj je stvar biologije, fizijologije in kaj so potem neke značilnosti, neki fenomeni, ki jih potem pišajo te družbene spolne vloge.
Ali so res mogoče recimo nekateri bolezni, nekateri motni je bolj pojavni pri moških kot pri ženskih ali obratno, ali so mogoče manj vidne,
kar se kažejo na drugače način in ne dovoljujemo, da bi jih mogoče lahko raziskali, lahko prejvideli, lahko prej razumeli.
In mislim, da je to mogoče tudi debata, ki ni nujno rešljiva, vse je na enajenostaven način, mislim pa, da to ni nujno slaba stvar,
ker če dovoljujemo, da je spolj neka intimna, osebna zgodba, če torej obstaja na svetu 7-8 milijard različnih takšnih in intimnih zgodb,
je dovolj že to, da damo možnost, da pravzaprav vsak to svojo zgodbo razume na svoj način in zakaj, oziroma kako, oziroma če je to povezano s nekim došenim zdravjem.
Seveda pa neke spoljne vlogje nas vedno silijo še vedno v tiste tradicionalne okvirje, ki pa tudi otežujejo pravzaprav pogovoro o došenjem zdravju.
Recimo ne vem, o došenjem zdravju žensk se še nedalgo nazaj, oziroma se marsik je še ne govori pravzaprav, ker je to nekaj sekundarnega.
Recimo ženske kot, rečemo, eden izme tih dveh tradicionalnih polov z polov, zelo dalgo niso imeli tega glasu, da bi pravzaprav lahko sploh opisovale svoje inotranje počutje.
Niso pravzaprav ni im bilo podarjajna jezika, ker se pač podarjala neka bolj pasivna vloga.
To že že v okviru te neke binarnosti, so to neke meje, ki jih še vedno mukoma skušamo pustiti za seboj, skušamo prestopiti.
Vrečno je to zelo velik faktor. Najbrž pošel nekaj časa trajalo, predvsem se pokaže neka dejanska slika.
Mislim, da smo kome začeli v nekaterih stvari govoriti, mogoče smo začeli tudi v zadnjem času vseeno dojemati, da pa neke stvari niso tako odvisne od spola,
kjer se mislili, da so. Imamo tukaj najbrž še veliko dela, da malo razvozlamo to oganko, ki smo se jo malo sami zapletli.
Kaj je res fizijološko, kaj je družbeno, verjetno pa ni preprostnega odgovorana.
Tukaj sem se spomnila tudi na podatek, če ohranjamo se vedav zavedenjo to, kar si prav kar nagovoril, da zelo težko razvozlamo,
kaj je fizijološko, kaj je družbeno. Tudi kadar govorimo samo o dveh spolih, pa veva in izpostavljava, da jih je mnogo, kot z merej izpostavimo tudi voda iz spolje, spoljevne šteta,
če tudi smo navajani na binarno delitev spoljev. No ker pa številne statistike še vedno operirajo znotraj binarnega pogledana spolj, imamo tukaj peč nekaj podatkov.
Glede na tvoj odgovor, sem se spomnila na podatek, da je sicer med ženskami depresija pogosteja diagnosticirana, a da moški pogosteja naredijo samo mor,
kar je tudi zanimiva spoljna specifika. Pa ustaniva zdaj pri temu vprašanju se pri tej delitvi, potem pa se osredotočiva še na širši prostor in kontekst.
Ja, pravzaprav res takšne statistike, takšni podatki so tudi meni vsebno vedno zelo fascinantni, ker potem se res začne spraševati, kaj je bilo zdaj prej kuralj, jajce, takšne vrsti deljame, pravzaprav to ne.
Sem ravno tudi predkratkim, ne spomnim se, točne študije, točnega podatka, ampak mislim, da jih je bilo tudi več.
Je bilo recimo dokazano, oziroma, je bila postala neka hipoteza, traditev, da imajo moški, to recimo z hetero moški, ki seveda, kar še vedno govorimo v tem okviru,
manj nekih bližnih prijateljev, osebe, ki se imeljako zaupajo, oziroma tudi osebe, ki jih smatrajo kot neke bližnje, oziroma, bi lahko rekli,
najboljše prijatelje je manj tega nekaj čustvenega stika, večino ma gre za neke skupne aktivnosti, skupne interese,
manj recimo nekaj za upanja, delenja čustev, na drugi strani pa to reci s heteroženske, pa prijatelj sva bolj definirajo, glede na to čustveno noto.
In se mi zdi, mogoče to tudi zelo zanimivo, v okviru tega, kar si omenila, da je mogoče pa tudi zaradi tega lahko govorimo o nekih večjih pojalnosti samomora med s tishe hetero moških,
ker morda nima tega nekega ventila, nima je mogoče toliko čustveno razvitih teh odnosov, kot jih imaja morda ženske.
Mogoče zato, kar jih zgodovinsko niso, oziroma nismo potrebovali, zaradi nekih privilegiranih položajov, na drugi strani pa seveda ženske,
so pa to pvseeno potrebovali, da so tvorili neko mrežo, da so nekako pravzaprav obdržali neko, mogoče niti ne moč, ampak da so pravzaprav si nudile oporu.
Ne vem, o tem bi mogoče kdo, ki res bolj poglebeno razizkuje to področje, znajo kaj več povedati, ampak ja, sem jaz zdi, to je nekaj zelo zanimivega.
Dobra ilustracija, kako recimo patriarchalna osmeritev, patriarchija na sploh, pravzaprav škodi vsem.
To je ne samo tisti, ki so zaradi njej bolj marginalizirani, oziroma bolj nekako zatirani, imajo manj družbene moči,
ampak tisti, ki bi im pravzaprav naj služila. Tako je, ko se malo poglebimo, lahko pravzaprav vidimo, da vse meni se tako zdi, da je to nekakš škodi vsem.
S tem bi se kar močno strinjala, ampak se gre v oveh primerih, neglede na to, v kateri poziciji se nahajamo, za vloge, ki se prilagajamo in sledimo,
kar pa pomeni, da se delo sebe za voljo tega tudi odrekamo.
In prav gotovo iz tvojega odgovora je zhaja uz podbuda za premislek o vplivu spola na našo vsakdanje življenja,
neglede na to ali smo delo LGBTQIA plus skupnosti ali v svojem življenju čutimo pripadnost in povezanost s tradicionalnimi spolnimi vlogami.
In na tej točki lahko vstopiva v statistiko, ki se tiče LGBTQIA plus populacije.
Zasledila sem, da se med mladostniki, ki so dev skupnosti pojavnost depresije in depresivne symptomatike pojavi kar šestkrat pogosteje,
kot pri mladostnikih, ki niso dev LGBTQIA plus skupnosti.
Mislim, čisto lahko je svoje nekaj posebne izkušnje kot gej moški, ki je mogoče odraščal še ravno v tistem času, ko se o teh stvari govorilo manj.
15 let nazaj približno v tistem srednješolskem obdobju, obdobju adolesence, ki je pravzaprav na izmed najbolj bi moralo biti na ena izmed najbolj plodnih obdobji
samorazizkovanja, odkrivanja identitete. Mislim, da ima mnogo osep.
Upam, da danes manj kot pred desetimi, petnajstimi in seveda še 30. i 40. leti je bilo še toliko večji problem.
Upam, da ima danes manj osep takšen problem.
To je problem, da vse odrekajo temu samodkrivanju, temu popotovanju, ki bi ga pravzaprav vsakdo moral nekako narediti, da odkrije svojo identiteto, da postane neka samoaktualizirana oseba.
To je čisto iz mojej eskušnje sem imel takšen občutek zelo dalgo, da ni pravzaprav prostora, da bi o tem sploh razmišljal, kaj še recimo govoril, kaj še le govoril s drugimi.
Lahko rečem, čisto konkretno sem se v srednjošolskjem vdobju tudi sam spopadal z občutki depresije, z občutki ansioznosti, samomoriljnih mislim, z nekoto idealizacijo, bolje bi bilo čeme ne bi bilo.
Nekaj, kar je si nažalost veliko lega betekuje, plus osep stavek, ki se ga mogočeja ikdaj izreklo.
In je to pravzaprav zelo osamljena, zelo izolirana izkušnja. Tudi če prideš skozi to, tudi če recimo prestaneš adolescentca, kar seveda je mnogoje osebe iz skupnosti žal ne,
ker recimo niso dobile potrebne pomoči, niso dobile potrebne intervencije, predaj so se poškodovale, predaj so se vzeli življenje.
Tudi tisti, ki pridemo, tisti, ki pridajo skozi to, se mi zdi, da morda nekateri ne razumajo, kako lahko to vodi do neke zapozneve zrelosti.
In da je potem so tisto delo na področju samoodkrivanja to popotovanje znotraj samega sebe, ki ga večina ljudi recimo že brez razmišljanja opravi v srednji šoli,
se zgodi veliko pozneje in to je recimo čas, ki ga zelo težko dobiš nazaj.
In mislim, da je tudi to lahko kasne v odraslosti za nekoga, ki je dal neke podobnega skozi v mlajših letih, lahko zelo huda izkušnja.
Potem se pravzaprav veliko časa, vse življenje, zelo velik del svoje odraslosti je mašo včutek, da se nekaj zamodijo, da so te postili zadaj,
da si dva, tiri, štiri kroge zaostalimi, če se izposodim neko takšno prizpodobo.
Potem seveda to lahko vode do težav v osebnih odnosih, do težav z intimnostjo, kar je seveda nekaj zelo hudega in zelo težkega.
In nekaj, kar se splača mogoče nasloviti.
Torej, ni samo prašanje življenja ali smrti, ni samo prašanje tega ali nekdo to preživi, kaj se potem recimo s to vsebo dogaja nadalje.
Da se recimo prašamo, ali ima ta oseba potem še naprej zaradi tega težave, ali se potem pri te osebi zaradi tega pojavljajo težave s duševnim zdravjem,
kakšne duševne mutnje. Ampak, kot se to pogosto zgodi pri nekih marginaliziranih, zapostaljenih skupinah,
kije je stanje tako kot je, kije je stanje zelo hudo, kije je njedevolvira v resursov, kije je prisotna družbena stigma.
Se tisti, ki delamo ali delajo na tem področju, smo se žal prisiljeni včasih okvariti pa čez neko trijažo.
Torej, neko intervencijo, narediti, da čim več oseb prides kozi to, prides kozi tisto najhujšo krizo in je potem pač manj časa, manj resursov, manj ljudi,
pa pa ostane za tisto, kar se dogajajo potem. Torej, to je neka stvar, ki pač ima posledice. Nekaj, kar je lahko dolgoročna stvar.
In mislim, da je to nekaj, kar si je vredno zapomniti.
Tako. In tukaj potem lahko pride do momenta, ko lahko govorimo o intersekcionalnosti. Konec koncev, če se predstavljava prepadnika LGBTIA plus skupnosti, ki je marginalizirana skupnost,
potem oseba s težavami v doševnom zdravju, ki je ponovno skupina, ki je marginalizirana. Torej, se izivi in težave ob vključevanju v družbeno življenje med seboj plastijo.
Ker govoriva o težavah v doševnom zdravju, lahko tukaj nagovoriva zelo jasno statistiko, da se LGBTIA plus najestniki dvakrat pogosteje srečuje o samomuriljni misli,
kot mladi, ki niso del skupnosti in da štirikrat pogosteje poskušajo narediti samomor, te številke so zelo povedne.
Res je. Greza dejanske medicinske merljive učinke, kot se zdaj zelo lepo ilustrirala.
Zelo mi je ošeč ta predvrstva o tem, kako je pomembna interseksionalnost, kako se te stvari plastijo.
Pogosto, recimo če je SHM iz mladinskega dela, pogosto imamo neke okvirčke, ki jih obkljukamo.
S tem in tem projektom bomo naslovili, in je okvirček mladi z manj priložnostmi, brezposeljni, takšna mladina, takšna mladina in takšna mladina.
Ampak nekdo, ki je recimo mlada oseba z manj priložnostmi ali mlada marginalizirana oseba, marginalizirana oseba na sploh,
je to nekaj, kar jo spremlja na vseh področih. Je to nekaj, kar jo spremlja, ko se želi zaposliti,
je to nekaj, kar jo spremlja, ko želi iskleniti zakonsko zvezo, ko se želi ustvariti družino,
ko se kupuje stanovanje, ko sklepa prijateljstva.
Je neka kategorija, ki služi se veda nekemu opisu, veda ima svoj namen, ampak to je nekaj, kar to osebo vedno spremlja.
Ta oseba bo vedno marginalizirana. Če gre za osebo, ki ima težave s došelnim zdravjem,
je to oseba, ki najbrž imajo te težave, se kažuje, skozi različna življenska področja.
Nisamo dovolj, da je oseba, ki se spopada z depresijo, z ansioznostjo,
se ne spopada samo takrat, ko je v čakalnici, ko čaka na recept, ko čaka na zdravila, ko čaka na obravnavo,
je to nekaj, s čimer se spopada na vseh korakih, na vseh potek življenja.
Mislim, da je to tudi nekakar pozabljamo.
Kar si sedaj nagovoril, je zelo pomemben moment.
Marginalne skupine so zaradi svojev socialne depriviligiranosti in odrinjenosti na rop,
zaradi diskriminacije tudi bolj izpostavljene stresu.
Biti, da je v marginalne skupine namreč predstavlja stres na številnih različnih področjeh življenja
in da se temu ne moremo poslum izogniti.
Da se zaradi pripadnosti skupini lahko srečujemo s težavami,
da nemo pri najemanju stanovanja, obisko zdravnika.
S čimer se pogosto srečuje transpolne osebe,
kar je umenila tudi ena izmed sogovornic, velda je,
kako velika odgovornost je na njej, da zdravniku pojasni,
kakšno je in kakšno ni njenotelo.
Da so jih denimo na enem izmed pregledov, kot transpolni ženski,
rekli, da ja, vaša maternica pa je vredo.
Ja, točno to in ravno ta sindrom, koncept, kakor koli bi ga že pojmenovala,
tega marginalnega stresa, je res nekaj zelo pomembnega se mi zdi.
Ni mogoče njeno vezano samo seveda na identitetu,
tudi recimo na družbenje položaje.
Podoben koncept opisuje tudi v povezavi z nižimi ekonomskimi razredi.
Torej, ljudi, ki se soočajo v zreoščinu, ki se rej soočajo
zelo velikimi finančnimi, denarnimi stiskami,
mislim, da če bi šla iskati študije, bi jih verjetno bilo zelo, zelo veliko,
ki pravijo, to je nekaj, kar se nalaga.
Recimo, čisto konkretno, že oseba, ki je slabše družbeno situirana,
in mislim, da je to tudi nekaj, kar je v tem trenutku v Sloveniji zelo aktualno,
bo težje prišla do zdravniške pomoči.
Kar bo mogoče morala čakati dve, tri, štiri leta,
da dobi tisto pomoč, ki jo potrebuje.
V tem času bo mogoče ta neka prvotna zdravstvena težava, ki je bila še obvladljiva,
plivala na kaj drugega v nekem drugem delu telesa.
In potem je to spet neka stvar, ki se nalaga in nalaga in nalaga.
In sem brav že neka časa nazaj člane, ki kjer je bilo izpostavljeno,
zelo lepo je bilo rečeno, kako drago je biti reven v današnji kapitalistični družbi.
Kako je to pravzaprav res nekak?
Izčesar je zelo težko splezati, kar je zelo težko posame znik samo upljiva na to.
In decimo, zakaj je to omenja?
Ker se bo morala, je to stvar, s katero se bo tudi veliko cispolnih heteroseksualnih osep lahko poistovetilo.
Z neko costisko.
In mogoče bo na ta način lažje razumeli, to je pa tudi nekakar se nekdo, ki je izlega btkujja plus skupnosti,
soočana na meni man razumljiv, meni tudi način, ampak vseeno je pa tukaj nekaj skupnega.
Da najdemo mogoče to neko skupno človeškost in na tem skušamo zgraditi neko solidarnost.
Bi se pa čisto konkretno res strinjao na področju medicine, sem tudi sam že imel kakšno izkušnjo,
ki seveda niti slučajno ni primerljiva z izkušnjo transpolnih osep, ki se pač rej soočajo za zelo velikimi problemi,
zelo velikimi težavami na tem področju, ampak je zelo veliko krat bil tisti moment, ko se kot kvir oseba,
kot lege btkujja plus oseba pripraviš mentalno OK, ali bo zdaj ta zdravnik, ta zdravnica OK, recimo glede moja osmerjenost
in glede moje identitete, ali ve, da recimo moja identiteta, moja osmerjenost prinese za sabo neke dejavnike,
ki pri CIS hetero osebi ne bi bili presotni, ali me bodo pravilno obravnavali.
To je neka kalkolacija, ki si je veliko osep iz skupnosti. V čakalnici, v tistih nekak minutah,
če je upajmo samo nekak minut, ko čakajo na obravnavo, ko se naredijo to taj zračun v glavi.
Torej, kaj morajo vse, ali morajo povedati celo zgodovino, ali morajo poučevati zdravnika o zdravnica,
o stvari, ki bi jih naj že vede, oziroma vedela. Ja, zagotovo je to nekaj, kar spet zahteva neko nevidno delo.
In kaj se za njo odločimo? Katera vprašanja si pred tem zastavljamo. Vem nam reč, tudi z svojih
osebnih izkušen, da celostrokovnjaki na področju doševnega zdravja še danes, osebe, ki smo del
LGBT, koja plus skupnosti, ne obravnavajo nojno kot osebe, katerih del identitete je pač naše osmerjanost,
ki je ni treba problematizirati in spreminjati. Torej, tudi tukaj smo previdni in si vprašanja pred
sebe, ki se zahtevajo za pomoč zastavljamo. Še posebej pomembno pa se mi zdi tukaj, da kader se
odločimo za pomočno področjo doševnega zdravja, smo v ranljivi poziciji že sami po sebi.
In potem lahko naletimo še na nekoga, ki del nas patologizira.
Res je, in to je recimo tudi nekaj, o čemer sam sem že predvsem razmišljal tudi v pogovoru
s ljudmi z osebami, ki obizkujejo psihoterapeuta, torej, ki so poiskale neko obliko pomoči
na področju doševnega zdravja, že tako ali tako, že za nekogo osebo, ki je sismolnak,
ki je heteroseksualna, lahko včasih traja, da dobijo tisto obliko pomoči, ki je za njih potrebna,
ki nim ustreza. Nekega terapeuta, svetovalca, neko osebo, strokonjaka, strokonjakinjo, ki ima tudi takšen
pristop, ki im bo ustreza. In potem, če se še to multiplicira s tem, torej, z vsem tem, kar se zdaj
spostavila, je zelo težko, pravzaprav, narediti že tako rak, ker se mi zdi, da marsikdo
mogoče, tudi če bi lahko si poiskal pomoč, ko naredi spet to vse v kalkolacijo v glavi,
in se to že sliše tako zelo strešno, že ko samo okor razmišlja o tem, je verjetno pač lažje
nekako se ne spuščati v to, ker pač preprosto ne ve, koliko bo to dodatnega streza
prineslo. Zelo, recimo, na nekem področju, kot je psihoterapija, kot je duševno zdravje,
ki je predvsem sloborazumljeno na neki družbeni ravni v Sloveniji, ki bi lahko bilo veliko
bolje regulirano, je to pravzaprav lahko tudi zelo nevarno. Res je, tudi če nekdo pride do pomoči,
smo spet na tisti točki, ko pa se bi morali vprašati, a bi morali obstajati neki mehanizmi, nek prostor,
čas, denar, da bi se vprašali, koliko je ta pomoč kvalitetna.
No, iz tega vidika obstajajo vštevilnih država, med nimi tudi Slovenija,
Austria prav posebej oblikovanje se z nami strokovnjakov na področju duševnega zdravja ali drugih zdravstvenih storitev,
ki so prijazni do LGBT, vseb in skupnosti, kar že samo posebej gre ta škozi jezika, da moramo posebej iskati strokovnjakov,
ki so prijazni do skupnosti. No, zdaj je midva govoriva predvsem o tem, da se osebe, ki so del skupnosti srečujev s težavami v duševnom zdravju,
tudi zato, ker se srečujev za dejavniki v družbi, ki jih marginalizirajo in diskriminirajo in so zato izključeni,
se pravi ne pripadati biti del širše družbe, kot je mordaza koga drugega samo umevno in so zato podvrženi nekim dvomom predsotkom,
preopraševanjem legitimnosti njihove identitete, to je že samo na sebi pritisk in stres.
No, pomembno pa je tudi to, da postaveva še nek drug kontekst in da morda lahko dobimo občutek,
zakaj ta marginalizacija ostaja kot nek po okus preteklih časov, da je bila homoseksualnost klasificirana kot duševna bolezna sama na sebi in celo kriminalizirana.
Da je še danes nujno tako v Austriji kot Sloveniji pridobiti diagnozo duševne bolezni za transpolne osebe, če želijo postopek transicije.
To je še en vidik, kako se skupnost in vprašanje duševnega zdravja ter odnoz do njihova med seboj prepletajo in še vedno lahko vidimo škodljive posledice tega.
Res je, in ti se z nami, lgbtkujja plus prijaznih specialista, ozdravnika, ostrokonjaka, kakor koli že,
se mi je zdi zelo dober primer tega, kako je ta marginaliziranost pravzaprav privedla do neke nuje po povezovanju, po mreženju, po ustvarjanju skupnosti.
Torej, recimo, zakaj tisto tipično vprašanje je dobro, zakaj pa zdaj, če je nekdo gay, zakaj mora zdaj biti del neke skupnosti, zakaj mora zdaj biti neke posebene.
Ker, so verjetno neki socialni, ekonomski, zgodovinski razlogi, zakaj imajo te neke osebe podobno izkušnje in to je seveda zaradi marginalizacije.
In to je zelo dober pokazatel se mezi tega, kako ob odsotnosti nekih družbenih okvirjev neke socialne mreže, ki bi morala stati za nami, pa je ni,
kako v odsotnosti tega recimo osebe marginaliziranih skupnosti skrbijo druga za druga.
Torej, s nekimi seznami, z forumi, čisto v nekih prejšnjih časeh, s nekim usnim izročilom,
to je ustvarjanje neke lasne socialne mreže, ob odsotnosti tiste splošne, ki pač preprosto ni oziroma skozi katero te osebe pogosto padajo ali padamo.
Ja, recimo, zelo zanimivo se mi zdi čisto konkretno za transpolne osebe, kar seveda ni izkušnja, ki bi bila meni osebno znana,
zato ne želim se predstavljati kot neka autoriteta za transpolno izkušnje, kar to nikako nisem,
ampak se mi zdi zelo pomenjivo izpostaviti, kako neke stvari, ki veliko transpolnih oseb počne, da bi se bolje istovetile,
oziroma bolje počutile v svoje koži, da bi se bolj istovetile z identiteto, ki jo čutijo,
so tudi stvari, ki jih recimo počnejo cizhatero osebe.
Torej, recimo, če govorimo o nekih operacijah poterditve spola, ki velja za nekako ta nebolj tipečen mogoče posek ali neko intervencija,
da se tako izrazim na področju transpolnosti, to je nekakrat, kar počne zelo veliko ljudi.
Recimo, vsaki, ki gre na neki kozmetični posek, da bi bil mogoče bolj tradicionalno privlačen,
da bi imel bolj ženskvene poteze, da bi imel bolj možate poteze, tudi recimo fitness, recimo razvijanje mišične mase,
za nekaj cizhatero možkega, ki želi bolj pripadati tej tradicionalni definiciji možatosti, možkosti,
gre pravzaprav ne za neke vrste zapoterditev spola.
Ampak, ker je to toliko normalizirano, ni vseh tistih dodatnih korakov.
Ni potrebno, da gre vsaki, ki gre na nek lepotni posek, ki gre na nek kozmetični posek, ki želi razvijati svoje telo
na takšen ali drugačen način, ne potrebuje psihiatrične diagnoze.
Ko ti pa zelo lepo povedala, od transpolnih osob pa to zahtevamo.
To reče vedno se mi zdi, je prisotno tista razmeitev, kaj recimo standardno, kaj je tipično in kaj je neka devijacija.
In mislim, da pri lgbtkujah plus osebah se to še vedno smatra kot neka devijacija.
To je pravzaprav pokazatel te neke ločnice, neke delitve, razmelitve, ki je še ostane k tistih nekih prejšnjih časov.
To je omenila sva transpolnost, homoseksualnost in pravzaprav bila v časih kriminalizirana marsi, ki je še dan-danes tako.
In to je spet tisto. Kaj ko smo naredili neko potezo, kaj je prišlo do dekriminalizacije, kaj pa se zdaj zgodi potem.
Če navježem na tisto točko od malo prej, kaj se potem s temi osebami dogaja potem.
Še 20, 30, 50 let po navideznem rušenju te neke ločnice, je ta ločnica še vedno prizotna.
Še vedno obstajajo neke njeni posledice.
Ciske terosebe, ki se odločajo za neke intervencije, s katero si potrdijujo svoj spol identiteto, nekakaj normalizirano pri lgbtkujah plus osebah,
gre še vedno za obkljute, ko zvjerajmo nazor, da je pač to neka devijacija.
Najprej mora nek strokonjak posredovati, poterditi, da je osebo vse okej in potem se lahko ta oseba spostive vse tiste masovne procedure,
kalkulacije, v katerih sva se že prej pogovorila. Zelo veliko korakov.
Čujajo za izivi na področju duševnega zdravja ali izkušnjami marginaliziranosti in pa tistim, ki niso del skupnosti, pa se jih to vendrle dotika.
Vprašanje spola se namreč dotika vseh nas.
Mladim lgbtkujah plus osebam bi svetoval predvsem to, da najče manj žalujejo za nekimi zamojenimi okvirji, za nekimi zamojenimi priložnostmi.
Čeprav se to mogoče sliši malo posplešeno, ampak da obstaja neko življenje na drugi strani tiste krize, iz katerih se tako zelo močno trudimo.
Potegniti mlade osebe, ki so v stisku. Obstaja neko življenje na drugi strani tega. Zelo pogoesto, žal to ne pride samo od sebe.
Zelo pogoesto bodo te neke socialne mreže, varovalni dejavniki, ki bi morali veljati za vse pripadnike, pripadnice družbe, zelo pogoesto za lgbtkujah plus osebe ne bodo veljali.
Ampak obstajajo načini, obstaja neka prihodnost na drugi strani tega. Mislim, da je to nekakšna, kdo bi marsikdo moral slišati.
Čeprav je neka borba, čeprav zahteva zelo veliko truda, povezovanja med članicami, članicami skupnosti, obstaja možno za neko čudovito, kompleksno, komplicirano življenje, ki se ne okvarja samo z to krize.
Kar se pa tiče družbena sploh tudi tistih, ki se ne zavedajo ali včasih zavedamo, krej vsi pademo v te neke pasti tradicionalnega razmišljanja, ki se ne zavedamo,
kako nas pravzaprav prašanje spola zadeva, bi mogoče svetoval ne se bati prevprašati ne samo nekih nazorov, ne samo nekih pogledov, ampak tudi samega sebe.
Ne se bati prevprašati svoje identitete. Tudi če potem na koncu ugotoviš, da pa je tvoja identiteta znotre tistih okvirjev, znote katerih si mislil, da je, si vseeno šel skozi neko mogoče nujno prevprašavanje, da lahko pa bolje razumeš zgodbe ostalih.
In mislim, da če bi se bili pri sebi pripravljeni prašati od določenih stvari, kdaj pa gdaj tudi očem podvomiti, bi verjetno hitreje našli v sebi tudi kapaciteto,
za to, da poslušamo tiste intimne, osebene zgodbe, kot sva na začetku definirala spol, da poslušamo zgodbe drugih, tudi če so nam tuje, tudi če jih ne razumemo.
Vedno se pač začne to pri posamezniku. In mislim, da tisti, ki mogoče na tem področju delamo, če skušamo to čim bolj normalizirati,
če ljudjem damo orodja, jezik, priložnoste, da se o to prevprašavanje spustijo, je mogoče to lahko nek katalizator za spremenbo, ki bo potem plivala na vsa druga področja, ki svaik danes zajela.
Naši normalizirane skupine, ki je izpostavljeni na diskriminaciji, imajo posledice tudi na duševno zdravje.
Povezovanje s drugimi, ki tudi na podlagi osebnih izkušenj razumejo našo stisko, je lahko pomoč in podporo,
za to se lahko obrnete na organizacije kot sa v Maribor skozi Rožnata Avčala, pa med vrstniško podporo.
Če se stežavami o duševnom zdravju srečujete sami, se lahko v stiske obrnete na krizni telefon Telefonzele Zorge na številki 142
in v Sloveniji na krizni telefon Samarjan na telefonski številki 116 123.
Obe krizni številki sta dosegli 24 ure na dan sedem dni na tedan.