Po dvoletnem odmoru smo se letos spet znašli na prvo nedelje v marcu na polju pri Čemanici.
Od tam smo se pohodniki in pohodnice podali na pot do bunkarja pod Arihovu Pečjo,
kjer so 10. februarja leta 1945 bili izdani in umorjeni osmi partizani in partizanke.
Njimi v spomin in čast smo položili venec ob Arihovi steni in se na to še podali do vrha gore.
Po pohodu je udeleženke in udeležence nazaj pri štahtu v Čemanici čakala topla malica in pijača, vse to pa ob glasbeni spremljavi.
Tam sem pred mikrofon tudi dobil so o organizatorja spominjskih pohoda na Arihovu Peč Danilo Tapušnika.
O letošnjem 45. pohodu mi je povedal sledeče.
Z mano je Danilo Prušnik, ki že vrstolet ali v bistvu desetletja prije reja pohod na Arihovu Peču spomin padlim partizanom letos 45.
Veselime, da se spet enkrat srečava. Danilo, pozdravljen.
Dobran, zdravo.
Danilo, kaj se pa v tebi zgodi, ko vidiš, koliko ljudi je leto spet prišlo na ta pohod in vedno spet prihajajo?
Meni se zelo feni zdi, da je veliko domačinov tukaj, veliko koroskih slovencev in da se toliko ljudi spomni na tragedijo pod Arihovu Peču
in zavestno grejo gor, mislijo na padle borce in se spet vrnejo s glubokimi mislimi.
Veseli, da se je zgodilo, ampak še nikoli nismo slišali od tebe. Kaj pa je ta tragedija?
Enkrat poveš, kaj se je zgodilo tukaj 10. februarja?
Od tragedij je veliko pisanega, so tudi igre, gledališčne, teater, špile.
O tragediji lahko samo povem to, kar je Bogdan Mohor Ston povedal in napisal, da so petnestvetevsetega leta, 10. februarja, bili napadani.
So morali domačini izravni, ki so potem tudi eni v zrak strelali, drugi so pa seveda bili morilci in 10 partizanov in partizanj je tam padlo.
Tri je med njimi Bogdan Mohor Ston, Drago Druškovič, oba sta preživela to tragedijo, od salih osm je pa padlo.
Pa še dvasta bila, ki sta pa kasneje padla.
Ampak preživela sta pa v glavnem zato, ki nista bila tukaj, a ne vsi partizani in partizanke, ki so bili letu, so bili pa umorjeni.
Te tri je v bistvu so bili v akciji izven pri Kmetih, so delali seveda politično delo in so bili srečo.
Bogdan Mohor Ston je sedaj 97 let star in se še vedno spominja na te dogodke na tragične.
Zelo lepo, da skavijoš, da se vsako leto znova zgodi tudi ta pohod.
Kaj pa bi ti izpostavil ali kaj ti je ostalo spominil vseh teh letih, ko si to prijejal?
To ne prijejam. Ja se v bistvu to prijeja slovenska športna zvezda, slovensko posvetno družstvo Rož in slovensko planiško družstvo Celovec.
To smo en tim, če nad 40 ljudi, ki se dvakrat na letu srečamo, naredimo sejo in se zmenimo za program tega pohoda.
Smo zelo ponosili na mlade sodelavce, ki jih je vedno več in to je enostavno fantastično.
Smo zelo radi v tej skupini, ko z nimi lahko govorimo in se zmenimo za delo.
Vse kaže, da mladina želi to narediti. To je tudi danes pokazala prisotnost mladih koroskih slovencev.
Mislim, da pričakujajo in tudi mi vsi pričakujemo, da se bo to ta preredito nadaljevala.
Hvala lepa, da pomagaš pri editi to preredito.
Hvala lepa vsem, ki meni in mi pomagamo in delamo.
Vse je, da seveda lepo slišati in videti, taj tematik, namreč tematik spominjanja in čaščenja bork in borcev proti okupatorju,
važna za vse nas, ki danes uživamo v svobodnem življenju brez nacističnega teorija.
Jaz pa sem letos imel nalogo, da pri bunkarju pod Pečjo delim žig za uspešen uspon do bunkarja in pri tem sem seveda obhavil tudi nekaj intervjujel.
Sedaj bomo slišali tri pohodnike, ki so se pripeljali iz Ljubljane, da bi se udeležili pohoda.
Povedali so mi sledeče. Tukaj so zagrejiti pohodniki. Vaz sem imel proset, da se nam sami predstavite in povedite, kaj vas je pripeljalo danes?
Mi smo trije sregačniki iz Ljubljane. Smo, kako bi rekel, pleninci. Vedno radi hodimo.
Radi pridemo tudi v Slovenski gorak, tudi v Slovensko zamestvo. To se pravi na Koroško, na drugo stran Karavanka.
Že leto spremljamo pohod na Arihovu peč. Vedno je nanečilo, da smo šli in končno smo letos uspeli to, da smo prišli.
Do konca bo pa itak še treba realizirati pohod. Zdaj smo šli pri bunkerju.
Vsaka čast prirediteljem vsem, ki so delujete tukaj, je zelo lepo organizirano. Odlično se počutimo.
Mislim, da danes ni smo zadnični na tem pohodu. Hvala bi.
Tako to je tri pohodniki, ki so iz Ljubljane prišli do bunkera pod Arihovu pečju.
Med ljudmi, ki se mi lahko pozdravijo tam, pa je bila tudi Mojca Koletnik, ki se mi jo tudi povabil pred mikrofon.
Na Arihovu peči smo pri bunkerju, ki so bili partizani pobiti 10. februarja leta 45.
Zmano pa je Mojca Koletnik dogoletna pohod, ki ni ja in je simpatizantka partizanov. Mojca pozdravljen.
Pozdravljen.
Letos je 45 pohod, a si 45?
To bi bilo toliko krat, da bi bila pa že zlata medajlja.
Ampak sem pa tukaj bila pred tajmi 20. leti par krat in zdaj smo se ponovno zagnali.
In smo zdaj tukaj, kaj jaz bi rekla, nepeč, čestkrat zaporedimo razno korone.
Nismo spustili, mi smo se napokali ruksog, pa smo se eno šli z našimi znanci z Pribreškega konca.
Pa smo tukaj v dopumkara prišli, se malj spomnili, malj pomaljcali in se vrnili.
Tako da čisto izpustili tega, nismo.
Tudi mi smo to storili.
Spokar smo se v auto pa šli sem in smo srečali, da dosti ljudi tudi ko je bilo odpovedano.
Zelo lepo, da si prestanšenja tega in da tako dosledno hodeš in pajdeš.
Jaz bi rekla, da tukaj, ko sem zdaj gledala, notr tablice imena,
Bogdana Mohara Jastona, tistri, ki je bil pobudnik, mi se pobudnik tukaj,
potarijo pa čo tukaj, imel tudi svoje zavetišče.
Poznam ga vsebno in tak še živi.
In potem tukaj imamo Emilijo Kmet, ki je padla 20 let na punca.
Ja sem sina poznala, ki je v parkat bil v Celovcu, ki je bil predsednik kradednih otrok in ja nam predavam.
In to so zgodbe, ki se mi zelo tako gluboko prijele.
In mislim, da je to naša dožnost, da zahajamo na takve stvari,
ker danes so, mislim, da so bolj pomeni kdakoli, ker se to,
pač mislim, da se ljudje mogoče ne opazaj, če se ne zanimajo za to, da se to vrača
in da se tiste vrednote, ko so jih priborili, tile, ko so padli tukaj,
da te vrednote zaj podkopavajo in da se sistemi, kot so socialne in tako,
da se to zelo krči in za to moramo, mislim, biti pozorni in se na takve stvari
tudi hoditi in spoštovati, kar so nam priborili.
V takvem glubokem snegu, kakre je danes tu, sem si predstavljala,
kako so partizani hodili, zarečujem, tukaj v tem hribovijo ali pa pomenini,
planini in pohorijo, ko se ti odre gor do noge in se koma iskoplješ.
In niso bili tako vbuti, kot so mi danes in sve na hranjeni in dobrovolja,
to je bila v strahu in v mrazu so to delali in to za to, da danes mi živimo tukaj
v miru in svobodi.
Ja, saka im časta, se je teba pokloniti takšnim herojem in herojkam tudi.
Tebe se pa tudi sreča na dos drugih pojeditvah, takšnih partizanskih
in spominskih, a ne, ja, Rada hodeš na to?
Jo, Rada hodim in drugič sem pa tudi podprecedujem z vezi
koroskih partizanov tako, da mislim, veliko hodim tudi po Slovenije,
po bilši Jugoslaviji in ljudje nam vračajo viz, kaj če za danes pogledam
tukaj, ko so bili, jih je dosti, asazaj z Radeč, asazaj iz Slovengraca
s Celja, tele skor se največjih poznamo osebno, ker pač mi tudi gremo
na njihove pohode, kot je pohod 14. divizije, naprej, Českosjansko,
3-dnevni pohod in na pohore, na Osankaricu in na tako skor,
na vse gremo in to se, mislim, da je lepo, da smo povezani
in vemo, zakaj smo tu.
Tudi poznamo pesmi, pesm 14. divizije, Bohoh je ustav,
je tudi ena zelo dobra, partizanske seveda poznaš,
je tudi, ker pripevaš doma.
A, jih seveda pripevam, jaz sem časih pela
v partizanskem zboru Selevce, tako da te zelo dobro poznam.
In Bohor smo je šele prav zavest prišli, ko smo šli na pohod
Českosjansko, pohod 14. divizije, 3-dnevni pohod
in smo šli čez Bohor, tako se mi je to zdaj delili,
aha, to je tisto Bohor, je ustav zelo slavno.
In, ko smo še rekli, pesmi 14. divizije,
zdaj prejšnje tedne je bilo čubletnica, ko je padala kajuh
in sem bila tudi tam, ko je na tiste domačije pri Žlebniku,
nad Žlebnikoj domačije, kjer je padal.
In, vse, grem za to, ker pač poznamo tiste ljudi,
ko hodijo tudi na naše pohode na Komil.
In smo bili tam prvič, ko je 14. prebila obroč,
ko imela največje zgube, kokrog 300 borcov je padlo tam,
ravne, cirkoličce pri ravnah, pri Šoštani
in potem je na dva, k tri km više Žlebnikov domačija.
In tam smo je bila lepa prislava in tako, da, tam se je pozapela
potem pesmi 14. divizije, prav slovne, kako se sliši.
In zvečer navrh smo še bili v Plivrku, potem kajuhov koncert
in s tem je bil zaključek te kajuhove prislave,
ko je bila 100. obletnica in letošnje leto razglašena v Sloveniji,
kot leto kajuhov, tako da smo to prav lepo počastili.
Me veseli, zelo lepo, da ste to tako storili.
Ja, te pa moj cakoletnik, ti bi pa želo še dobro pot,
da boš prišla tudi navrh in najuriš.
Ja, hvala lepa, se vidimo, ja. Hvala, tudi ja.
Tako to je moj cakoletnik, ki se vsako leto podaja
na vrsto spominskih pohodov po Sloveniji in Austriji.
Pri temu pa ni edina.
Kot bomo sedaj slišali, se tudi drugi ljudje radi podajo
na spominske pohode, kje točno pa izvemo sedaj.
Zmano so pa pohodniki iz Slovenije in zdaj bi pa kaj,
jih poslu, da se sami predstavijo in da nam tudi povejo,
zakaj ste tukaj.
Ivan Martiniak, spoštujem tradicijo partizanskega boja
in pa podpora koroškim Slovencom je tale najen pohod ženo.
Slavko Krek iz Žirovnice, praktično iz Breznice pri Vrbi.
Prišel sem pa pač s prijateljem zaradi tradicionalnega pohoda.
Pa ste prvič tukaj?
Jaz sem prvič tukaj letos, ja.
Od kje ste je zvedli za ta pohod?
On mi je povedal, parjatel mi je povedal.
Kje pa ste vi je zvedli za ta pohod?
Od prijatelja.
Prijatelj povejo, pa grešo.
Drugač, sicer zdaj net ti pomaga, da lahko najdeš.
Na netu sem pojiskal, kdaj je ta pohoda, ker zdaj je dva krat odpadl,
in sem pogledal, kdaj je pohod.
Pa sem si rekel, vreme na koroškem bo lepo, na Kranskem ni tako lepo.
In gremo na koroško.
Ampak se paveda, tudi po Sloveniji hote po patizanskih prejaditvah in pohodiš.
Na kateri se pa podate tako domačiš?
Vodvisno, nisem pretiran na pohodnje po organiziranih pohodih.
Grem, ja. Kupirana, Ljubljana sem šel.
Počlej na Porezen, na Primoz, tam sem bil sigurn petneiskrat.
Biste še kaj najdali.
Po Levstikovih poti, potem je Spomina Dražgoško bitko,
potem je Jurčičeva pot, ki je bila včeraj.
Je kar dost takih teh pohodov.
Potem leto sem naredil tudi pohod po poti kulturne dediščine,
z žirovnice do rodin.
To je vopčina žirovnica.
Pa vrhovji, slovenski, kislolepi, najlepši.
Tako, odlično.
Viste že bili na vrhu, kaj bih rekli o tem pohodu?
A je jakej težek ali je dolg?
Nečem tak, bi rekli, čist za nedelski popodanski sprehod.
Nič težki.
Tisti, ki imajo malo kondicije, moraš imeti.
Ker je leto doh, da se nedast so pati,
pa moraš imeti pohodne čevlje.
Pa se pavi, da ga poslušavke cenili poslušavci,
na sledno leto večino od vrst zmohaj, a ne?
Ja, seveda. Če bo zdravje dopuščal, se spet vidimo.
Tako?
Hvala.
Me veseli hvala.
To je vam je navoljo vrsta zličnih pohodov v Sloveniji.
Najbolj je, da se za točnejše informacije podaste na spletno stan
Planinske zveze Slovenije, ki se glasi pzs.si.
In kot smo lahko slišali, pohod na Aechovo peč njikaj,
pa je ti ano težek, vseg doz malo kondicije,
bo tudi prespev do vrha.
Za konec prespevka pa bi predlagao, da prisluhnemo
še dvema pesmima Kala, destovnika Kajucha,
partizana in naodnega heroja Slovenije.
Pesmi pa je recetijal kohok Selan.
Najjočji, Mati. Najjočji, Mati, nad menoj,
če nisem tisti več, ki v stari cerkvi je s teboj po božne pesmi pev.
Oprosti mi, če nisem tisti več, ki za roko ga v šolo si vodila
in puškomu za godko bila.
Ponosno sem in srečen, Mati.
Ker vsem z nimi, ki trapijo in slutim z nimi lepši čas.
Zato najjočji, Mati. In oprosti mi.
Slovenska pesem.
Samo mu milijon nas je. Milijon umirajočih med mrliči.
Milijon, ki pijejo mu kri bi riči. En sam milijon.
Ki ga tretplenje, krotoviči in vendar ga nikoli ne uniči.
Nikoli in nikdar.
Zato, ker nismo trhli bilke.
Ki potočijo vene. Ker mi nismo le šte vilke.
Smo ljudje.
Jedino hlapci cvili poniženo kakor psi in lajajo, da nas je malo.
Da bi vporo vse pobralo.
Oče ljudi bi ne bilo pri nas ljudi, ki ne bogoj na vsako kas,
tedaj bi nas že kdaj odnesel plaz.
Tako pa še živimo, če prav nas je milijon samo.
Zdaj, da ne trpimo z oporno odvignjeno glavo.