Kakšno je pot kresnici in dobremu? To bo tema pogovora s profesorjem doktorjem
Edvardom Kovacem, ki je profesor filozofije, predaval je na Filozofski fakulteti in drugih
fakultetah Univerze v Ljubljani pa tudi na Filozofski fakulteti v Toulouse v Franciji.
V slovenski matici ima dve ologi, je član upravnega odbora in predsednik časnega
resodišča, je tudi član Filozofske sekcije slovenske matice.
Profesor Edvard Kovac povod za ta najim pogovor je Filozofski natečaj
slovenske matice za mlade, ampak raspisani temi pod kresnici in dobremu se bova posvetila
malo bolj obširno. Uvodoma pa povejmo to, da ima slovenska matica letos, kar dva
natečaja za mlade že znanemu Filozofskemu se tokrat pridružuje tudi na ravoslovni.
Letos je slovenska matica že v tretje raspisala natečaj za Filozofski sej,
ampak ker so se kakšni protežovali, zasti na ravovarsleniki pa na ravoslovci,
da bi tudi oni radi kaj napisali, ozroma šli v kakšni natečaj, pokazali nesamu kaj vedo,
ampak kako se izražajo, in ker ima slovenska matica tudi seksijo na ravoslovno seksijo,
ki so znameniti akademiki, ne smem mo pozaviti, da je slovenska matica predhodnica
slovenske akademije znanost in umetnosti, smo se letos odločili, da boste dva natečaja,
eden Filozofski in drugi na ravoslovni.
Kar se tiče sedaj Filozofskega, se vam zahvalujem za to prijazno povabilo,
moramo reči, da slovenska matica vnovič izraža tisto navdušenje nad mladim ljudjem.
Prvič, da uvažemo tisto tezo, da mladi ne berijo, ne doživijo.
Še vedno je veliko mladi, ki so ne samo radoživi, ampak ki so radoznali, ki iščejo znanje, vedenje,
ki veliko berijo in to, kar je nelepše na kar računa matica je, da tudi razmišlajo sami,
imajo podarke, razmislike in seveda tukaj smo sedaj v pisni kulturi, ki se znajo tudi izražati
in to bi rada slovenska matica nagradila, kar sama nima veliko sredstev.
Zanimivo je, da je podjetje za proizvodno zdravil iz novega mesta,
so se našli kot sponzori, kot medceni, ki nam pomagajo
in v tem tudi slovenska matica vidi čudovito simboliko.
Nameč, da je tudi filozofija in razmislek zdravilo in po meni zdravje
in je normalno, da sodeluje za tovarno zdravil.
Velikokrat kakšni krogi grejo zelo v modno prašanje.
Mi smo se rekli, da matica je temel kulturnih, značnih inštituci v Sloveniji.
In kaj zda to pomeni? To pomeni, da se mora vračati k temelju, k začetku.
I mladi sveda prednje bojo odfrčali, prednje bojo plavali, prednje bodo ustvarjali.
Na vseh koncih sveta, v vseh miselnih alasijah je prav,
da imajo tudi svoje temelje, da gredo k izvorom človeške misli
ali tudi evropske filozofije.
In v tem dhuho matica ponovno razvesuje prašanje resnice in dobrega.
Zaradi tega prašanje, kaj je res, kaj je resnica, kaj je pravzaprav resnično dobro,
se je, kot vemo, porodila grška filozofija, se je porodila naša evropska civilizacija
in to so večne teme.
Sem se pogovarjal s kolegi in nek naši kolega mi rekel,
ampak, a ni to malo se zastarela tema, sreko veš kaj.
Resnica je tako kot ljubezen in je kot življanje.
Če je reče nekdo, da želi živeti, je to zastarelo.
Če želi, kot Aristotelj, ki je rekel, vsi ljudje težijo spoznanju,
a je to zastarelo in če nekdo reče, da želi ljubiti, večno ljubiti,
je to zastarelo, ne se hesati, bode resen.
Ali se je resnica in dobro, kako spreminjala v tem dolgem obdobju
od filozofskih začetkov pri Sokratu recimo pa dodanes?
Kako so takrat gledali na resnicu in kako danes gledamo na resnicu?
Strašno zanimivo je, da Sokratov čas spominja na naš čas.
Če ravno je to 2000 leti in pol presneto dolgo.
Zakaj gre? Kako dveh moje Sokrat deleval v času, ko so bili sofisti,
pragmatisti, ki je bolj domislni, ki zna, bolj iskrivali domislno,
ki je bolj zajebi resnicu, dajstva in ki je sposoben nekoga prepričati,
ne vzeraje se na to, kaj je res ali ne.
Tako kot pravi naša ljudska medrost, da nekdo sposobne koga žajnega
čez vodo prpelati. A ne?
No, ampak, Sotak je rekel, da to ni res, da ne gre samo za govone,
retorične sposobnosti, ne gre samo za tistega, ki močnej kriči,
ali za tistega, neki vzna po svoje argumentirati,
a ne zagovarjati. Ampak resnica sama po sebi je dostjanstvena,
je lepa, je mikavna in ni res, da je vseeno o kaj govori,
govoriti moram resnicu, v kaj te resnica obstaja.
No in ravno tukaj moramo reči, da našni čas nekateri misljeni tokovi
so zelo blizu sofistom. Tako govori ono, na primer,
o post resnici. Nekaj dejstvo, nekaj pa tisto, kako jaz doživljam
ta dejstva in to, kar jaz doživljam, to, kaj jaz mislim,
je zame pomembne še in zame bolj resnično kot pa tisto,
kar mi drugi pravijo. No in vidite, ravno tukaj je prav,
da mlad človek, ki začne razmišljati, prije do tega
ni nuno, da odgovarja, kaj je resnica kot sovkratom,
ampak lahko prije do tega tudi, kdo je resnica, je poveže
za vsebni odnos. Ampak resnica je in če resnica etično uvezogoča,
je tudi zaradi tega, kar je etično ali moralno dobro.
In to je sovkrat odkrivo. In pravi, gledajte, se mi zdi nekaj
tako lepega, da se vse začne za intelektualno ponižnostjo,
ko je, da ja vem, da nič ne vem, drugi pa še tega ne vedo,
da nič jaz ne vedo. Ne kako je grozno, če človek seča človeka,
ki vse ve. To je tukaj zelo težko poslušati.
Kakšen študent mi reče, ja, pravzite, jaz ne bom tega što delal,
se ja že vse to vem. Pa imam, če stitam, mi boste dal vaše ime,
vaše publikacije in bom pisoval v oslo, da vas prilagaj za nobelovo nagrado
tašnega človeka še doslej, ni bilo, ki bi vse vedel, a ne,
takrat postane v zadrejgi. Ampak potem, ko sem malo pomislil,
pa sem videl, se v bistvu uporabljam, sokratoval metodo,
vemo, da imajo dve metodi. Ena je bila ironična, da je vsak
tisto kaj ne govoril, jih pripeljal do konca in človek je videl,
da je smešen, da je neumen. Se pravi, vidite, tako sem besel,
spoštovani gospod Novak, da se nasmihate, Aristotelje že govoril,
pa to druga filozofija, da smislu za komor je stvar inteligence.
Se pravi, gledajte, sokrat, ker je imel ironično metodo,
ker je videl, da bo druge srama ali se bojo smajali, ni obupal na človekom
in je mislil, nekaj inteligence pa je ustalo, druga se ne bojo smajali.
Nevarjetno zanimivo, prof. Kovac. Ob tem sem se spomnil v lastnega trenutka,
ko smo maturirali, to je bil takrat vrhunec našega življenja
in naših dotakratnih doseškov, v tisten trenutku smo bili res
izredno ponosni sami nase, kako pa mi zdaj vse vemo in vse znamo.
Ampak zanimivo, še bolj vesejo sem bil pa po tem, ko sem že po nekaj mesec
jih ugotovil, da v bistvu pa ne vem prav nič. In uživam v tem,
ko se pri svojem delu lahko pogovarjam s profesori, doktorji, večkrat doktorji
in vidiš, da bolj kot je človek izobražen, bolj kot je izkušen,
bolj da tudi jasno vedeti, kako malo vresnici ve.
Osebno imam zelo rad slovenske pregovore.
Boredaj tudi na Koroškem pregovor, ki pravi samo prazen kratko,
stoji po konci.
In v tem duhu smo tudi mi raspisali,
bomo rekli, natičaj.
In seveda ta natičaj je filozofski natičaj, ki povezuje resnica in dobro,
zakaj je resnica dobro in obratno, zakaj je dobro tudi resnično.
Ta natičaj je pravzaprav v dveh stopnih.
Zdelo se nam je gotovo pošteno, intelektualno pošteno,
da diake ločujemo ločeno od študento.
Študente gledajo, da so za seboj maturo,
ampak študente so marsikaveč tudi prebrali, debaterali s profesori,
odaljali seminalski analog in naredili kakšni spit.
Ampak ta diažki natičaj slonila Sokratu.
Slovenska matica je izdala Sokratov zagovor,
posebno majhno edicijo, že v zelo lepem jeziku slovenskem.
In gre za to, da je to Sokratov zagovor,
o resnici in dobrem.
Zanim je vej, da ga mlade rade berejo in da im je blizo,
im je Sokrat jonaka, lako bi všel, lako bi je rešil življenje,
ampak s tem bomo rekel, da bo prav, tistim, ki ga obtužujajo,
da pohojšuje mlade, da je res sam naredil kaj zelo čestega, kaj hudega.
In na drugi strani, kaj je tu Sokrat še posebej pretreslil,
ko vidimo, da je resnica tolično dobro,
da je potrebno tudi kaj žetvovati.
In Sokrat jonak je pripravljen žetvovati tudi življenje,
se pravi pričati za resnicu.
Viste novinar, a drugi ste tudi novinari, je bilo vedno nevarno.
Prednje so ga vsmrtili. Veste kaj so dolžili Sokrata?
Da kvari mladino. Mladim poveda resnicu, ali spodbudite resnica dobro,
da se za njega potrebno objevati, za njega žetvovati.
To je nekaj pohojšljivega, a ne?
To je nekaj otoritarne, ni treba diktatorske, tudi otoritarne režime.
No in kaj se mi zdi, že posebej pomembno je,
da je Sokrat tista svežina, prednje razglaši kaj za resnično,
sam skromno prizna, da v njih v njeni posesti
in da jo išče, ak to je čudovite upanje,
za napreja. In obratno, če sem im reč, tudi gdaj pokaram starša,
da starša je ščejo, pa bodi pametn,
pa bodi pametn, pa mouti, pa si misli svoje.
Ne govort tisto kaj misliš, ne govort resnicu, ne boš prišel dobro z kozijo.
To je ta pragmatična vidika, upravljam samo tisto resnicu,
ki mi pride prav, ali kaj si jo prikrojim,
ali zaradi tega se svet nikoli ni spremenil, nikoli ni še ona boljša.
In ta povejva to, da slovenska matica želi imeti tudi mlade bravke in bravce,
mlade sodelovke, sodelavce in na tečaj se že tretje leto
navizuje na izdaje slovenske matice.
In matica imala letos podvik, išla je tretja knjiga Plutina.
Bogati slovenski jezik, se tudi bogati filozofski jezik.
No in tudi smo strašno veseli za gospod Sonjo Weiss,
ki je našla prave izraze, prave otenke, tako da ko berem to,
ne vem, čemu bi se prepusto. Ali bi se prepusto
v višini Platonovi misli, ki je nekoliko vrtoglava, moram priznat,
ali pa lepoti, jezika. Bogastvo je jezika in
če ne mi to gospod spoštraval in neocenil, bi nekoliko bil zavistan.
In se je rekel, jaz verati imel takšni jazik, takšno veselno bogastvo.
No, če zdaj govorimo o Plutino, veste, bom tudi to povedal za šeše brajce,
ali ne, slišali ste za Platona, ali ne, vemo, da je bil sokrat
učenec, za hvežoč Platonu imamo pač sokrato zagovar,
tudi masikakšn, no, svar iz dialogov,
ki je nastopa Platon. Ampak kaj je zdaj pomembno je, da
nekateri pravijo, da vsa zahodna filozofija samo razlaga Platona,
zelo na interpretacija. Ampak, imamo Aristotelovo,
nad katerej slunji tudi naša znanost, ki jo je povišal Tomaša Kvinski,
uveljavo v štenacen stoletij v Evropi,
ampak, prekaj to nekakšno bomo rekli, realizam, kratko malo,
kaj pa je stvarno res, če se stvarno dotaknem.
Ampak je pa še druga smerka je pa šla v novo Platonskvo,
ali ne o Platonizem in viših predstavlja Plotin,
ki je zopet v stoliče in zatega so Plotini v posebej blizu
pesnik, literatie, umetniki, kulturniki vstvarelci,
ki pa na najvišjo verdnote, najvišjo idejo postavlja
lepota. Lepoto, ki seva in hrata povedaja eno, ni se vata,
leva kratica se sliži unom verom bonom latinsko,
eno resnično in dobro prej Aristotelo, no prej Plotinu je nazaj
tisto dobro, pravo dobro, je lepo, ki nas učara, ki nas prevlači
in ki se združi spojih in ki je eno z najvišjo dobro,
z dobrem samim in z najvišjo resničnostjo.
No in se vada, mi sami moramo priznajati, da tisto pravo resničnost,
ki je absolutna, bomo doživili v smrti, zato je, hajde ga je rekel,
da je smrt etino možno nemožnega, se pravi,
absolutno je nemožno, ampak to absolutno postane možno smrtjo,
ampak za nas je pomembne še tisto, kaj pa pred smrtjo, kako
pa se temu vbližamo. No in gotovo je to lepota, ampak o tem smo
v lansko leto razmišljali na tečajo, leto smo pa izvostavili dobro.
A ne, ta dobro je resnično, se pravi, moramo spoznat do resnično.
No in se vada, tukaj smo tudi blizu modernim filozofom,
kako čudovito je povedal francuski filozof Poli Riker,
najkrajša pod o samega sebe vodi preko drugega.
A ne to čudovito, da pod do resnice, pod do
absolutnika vodi preko drugega. No in v tem dvoju bojo tudi
študente razmišljali, kako bi se pa oni bližali
absolutnemu, bližali resnici, bližali dobremu in zakaj je resnice
autentičnost? Ne more biti sama na sebi, brez dobrega in dobro kot tako,
ne more biti zlagano. Pogledajte, pesnik ve, zlagana poezija,
je slaba poezija. Poezija lahko samo autentična, je samo resnična.
Tu totalitarnih režimih pesnik ne more reči, da ne trpi,
ne more reči, da nekaj ni lepo, če je lepo, ne more reči,
ne more reči, da nekaj ni lepo, če je lepo in ne iskren.
In za to dobro, vidite, to lepo, ki je dobro, je tudi resnično,
je pesno autentično, bo on tudi prečeval, ne vem, o kje bo
končal, možda v tujini, možda v zaporo, ampak pogledajte, to je nekaj
izjemnega. No in nas zanima, kako bojo mladi rekli,
bo šli teoretično razpravljali o dobrem ali drugem, ali pa bošli
nazaj, tudi h Platonu, kjer sta resnica ali filozofski diskurs,
filozofska govorica sobivala z rokov roki za poezijo.
Ko vas poslušam, je resnica slišati tako preprosta,
morda tudi lahkotna. Vemo pa, da nima vedno takšnih izkušen z resnica,
sploh, ko in če resnica nekoga trči o resnicu drugega.
In v časih imamo občutek, da je lahko resnic tudi več.
Ali lahko govorimo o več resnicah?
Ja, sem vam toplo zahvalim za to pršanje, ker ta govorica je
poslala modna o večih resnicah.
A pa pogledajte, kjer imamo nazaj h gerkon,
Plotino ali pasokrto. To, da vi terpite,
to ni samo vaša resnica. Jaz moram to sprijeti.
Tudi če mene ne boli. Jaz imam pa svojo resnicu, da vi ne terpite.
Nechaj se hesac, boš rekel, ne? Meni je hudo, ja sterpim,
ja skrečim. Nechaj govor, da to ni res.
A ne? Se pravi, vidite, ja sem dožal sprijeti resnicu drugega.
Ne pa mojo resnicu, narikovalo resnicu ideološko in tako naprej.
O to cokrat ponižnost, vem, da nič ne vem.
Kaj pa jaz vem, kako vi terpite? Kaj poče me hrepenito?
Ne pa, da sem, kako te kaj dek, rekel, prisluškujam vaši biti
pa sem skromn, pa se vam zahvalim, če ste mi kaj razodeli.
Ne pa, da vam solim pamet, vi spokaj ne hrepenite, ni ste sposobni ljubiti,
ni ste sposobni terpiti. Ja, Bog pomagi, kdo si pa tja?
Hočem reči, vidite, v tem dhu, ne? Zelo nevarno, vsaki ima svojo resnicu.
Jaz ne moram reči, moja resnica je, da sem jaz rečen,
če bom vam jaz ustrelo in jaz sem imal pravico do svoje resnice.
Nehamo se hesati, to ni resno. Se pravi, in tukaj, kot si Ani pomagal,
resnica je pisana z veliko, kateri se bližamo.
Mi smo lahko rečemo v doživljanju te resnice ali v interpretiranju,
ki se posluškujejo in se pravi, sebe moram postavi podprašaj.
Sokat ne rekel, svoja resnica moram postavi podprašaj.
Rekel ne, tisto, kar sem mislil, da ve, to je navidesno, to moram postaviti podprašaj.
No in tule, gledajte, se vam še enka zahvalim za izvajjoče uprašanje.
Seveda tendence je, vsak ima svoje resnice,
sprejeti pa moramo oblast, diktaturo, kapitala, medio ali še če saj,
in da bomo priživeli. To je zelo nevarno.
Se pravi, mi moramo iskat, bila to skupno resnico, resnico z veliko pisano,
in vidimo, da ta resnica z veliko pisano ni samo znanost.
In tudi, da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo,
da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo,
da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo,
da se ne počutimo, da se ne počutimo,
da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo,
da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo,
da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo,
da se ne počutimo, da se ne počutimo, da se ne počutimo,
izjemno zanimivo imeti v pogled v toliko mladih misli, ki razmišljajo in pišajo o eni temi.
Obrostite, to so skajni premjeri, kaj pa če ja se uživam v doživljanju trepljenja drugega.
Je malo to sporno. Danes modernni filozof izlasti,
poliriker sem ga imel, veliki etik vesetega sodelja,
ima na elvinasa, opozarja na trepljenje, čutenje drugega,
vrst katerega, ali pa tudi veselja drugega, vrst katerega ne prehajem do resnice.
Sami to vidimo, to bi nekako sklenil, nekomo resnično verjamem,
da doživlja resnice, da jo išče, da je zanjo pripravljen živet,
če je pripravljen, zanjo tudi kaj trpetne.
Pa ne mislim, idu nekdolo rizem trepljenje, žrtvovanje,
in tako, da se mi spremljajo, da sem se vsega vrst katerega,
kaj se mi spremljajo, da sem se vsega vrst katerega,
ki se mi spremljajo, da sem se vsega vrst katerega,
kaj se mi spremljajo, da sem se vsega vrst katerega,
In je to en pogovor, ki je, mislim, da bil zanimiv in je spodbudil k razmisleku vse,
tudi tiste, ki na Filozofskom natečaju slovenske matice ne morejo sedelovati,
ker niso več dijaki ali študenti. Greza natečaj za najboljši filozofski esej
v kategorijah dijakov in študentov na temo Pod, kresnici in dobremu,
natečaj pa je v soorganizaciji slovenskim filozofskim društvom.
Ob preoladi tehničnega mišljenja, ki resnico danes povezuje predvsem z njeno uporabnostjo
in ko se tudi v zgodovino pisijo in družbenih analizah pojavlja post resnica,
se natečaj za Filozofski esej 2024 vrača k filozofskim začetkom.
In sicer k Sokratu. Opira se na Platonove spise o Sokratu,
zbrane v izdaji slovenske matice pod naslovom Posledni dnevi Sokrata,
v katerih je resnica v temelju še povezana in pogojena s dobrem.
Ta zajema vse tri nivoje človekovega bivanja v svetu.
To je misliti, govoriti in delovati dobro.
Za dijake in študente, ki se že razgledujajo po širšem filozofskem obzorju,
se vprašanje zastavlja v kontekstu zaključka prevajanja plotinovih zbranih del,
ki so v trej zveskih išli pri slovenski matici.
Na natečaju lahko sodeluje te dijaki in študenti iz zamestva in Slovenije
svojim izvidnim besedilom, ki je napisano v slovenskem jeziku
in obsega od 8 000 do 10 000 znakov spresletki.
Na tečaj je odprt do 7. aprila.
Vse podrovnosti glede prijave, sodelovanja in kakšne so tudi nagrade,
pa boste našli na spletni strani slovenske matice.